Kathrin Böhm:
For mig er der ingen forskel på at arbejde i det offentlige rum og i gallerirummet. Ligheden er, at jeg betragter rum som et sted for en handling i forholdet 1:1. Plakater f.eks. giver mig mulighed for at handle i forholdet 1:1; således at forstå, at jeg ikke opererer med et objekt i rum,  som skal repræsentere noget andet fra et andet sted, men plakaterne og montagerne er handlinger på stedet og i det aktuelle rum. Det handler meget om at handle her og nu på stedet.  Jeg er meget bevidst om ikke at træffe definitive beslutninger, hvilket også gælder for værket ”millions and millions …”; jeg ønsker at undgå bestemte temaer i maleriet, i stedet bruger jeg det sprog, jeg kan lide og som jeg kender. Rum er for mig en meget fysisk ting, som jeg er fascineret af at ændre på – midlertidigt –  uden nødvendigvis at opnå en dybere mening med det. Jeg stræber efter at holde feltet åbent og ikke være for dogmatisk omkring konceptet, der i forholdet til publikum skifter fra gang til gang.

Andrea Geyer:
Byen er et rum, der producerer, strukturerer og regulerer indbyggernes kroppe. Det er byens grænser, som indrammer, navigerer, beskytter og huser samtidig med at byen antager sine egne former og funktioner fra disse (imaginære) kroppe, den skaber.

Lone Høyer Hansen:
Jeg er interesseret i det rum, der ligger i mellem det mere kategoriserede og definerede rum, dvs. rum med en specifik funktion. Det er rum, der opstår, når kroppen møder objektet, arkitekturen, skulpturen og billedet, og den erkendelse, der affødes af bevægelsen rundt i et sådan rum. Det er nødvendigt, at man faktisk skal bevæge sig til en oplevelse – man kan ikke bare sidde stille og få den forærende. Det konkrete virkelighedsrum er anderledes end det virtuelle rum, hvor man bruger øjne og bevidstheden på en anden måde end, når det er kroppen som sanseapparat i bevægelse, der oplever rummet. For at udvide forholdet mellem subjekt og objekt, opererer jeg med det tredje blik: at vi både ser og bliver set. Det er i dette rumlige felt, hvor forskelligheder er til stede i en samtidighed, at dynamik, tid og rum formuleres og hvor man så at sige er i eet rum og samtidig forestiller sig andre rumligheder og dermed også andre  muligheder.

Gerhard Mantz:
Rum er uendeligt, om det er virkelighedens, det matematiske euklidske rum eller computerens virtuelle rum. Rummet i sig selv interesserer mig ikke, men tingene er rumligt tænkt og ikke fladt, og jeg behøver rummet for at vise dét, som ord ikke kan udtrykke. Billedrummet skal fremstilles direkte og ikke illusionistisk; det skal ikke henvise til noget udenfor billedet via en fortælling. Både mine malerier og film er foto-realistiske gengivelser af matematisk definerede rum eller skulpturmodeller. I mit arbejde er kunstværket ikke længere et fysisk objekt, men et stykke software. Programmet indeholder informationer om en dynamisk skulptur. En computer, der behandler dette software udpeger eller viderebringer den dynamiske struktur i billeder,  film eller i uendelige blueprint variationer.

Gerold Miller: 
Mit udgangspunkt er amerikansk 1960’er kultur og den amerikanske konceptuelle undersøgelse af billedet. Jeg er billedhugger, og ikke maler – alle farver, jeg bruger er en form for objets trouvées. De er appropriationer fra reklame, cigaretpakker, busser, en slags profane farver. Billedet er mit undersøgelsesfelt, hvor det interesserer mig at undersøge, hvad er et billede, hvor begynder det og hvor er grænsen mellem skulptur, relief og maleri. Jeg er ikke minimalist, men er optaget af spørgsmålet om et mindstemål, der skal til for at producere et billede eller et afbillede af noget, hvor begreber om virkelighed spiller en stor rolle. Det er således ikke tomheden indenfor rammen, der interesserer mig, men den rest, der opstår ved begrænsningen til ”rammen”, hvorved kunsthistorien, betragteren osv. udgrænses.  Design, overflade og rumligheder spiller en stor rolle i mit arbejde. Det handler om en rumlig stigen ind i billedet, der ikke kun kan ses fra en position, men fra mange positioner og fra variable afstande.  

Barbara Probst:
Vi kan kun se verden gennem vore egne øjne. Hvad og hvordan andre ser det, som vi også ser, ved vi ikke helt præcis noget om. Så vidt er vor synsvinkel på det, der er overfor os, ligeså ensomt som det er hemmelighedsfuldt. Det samtidige blik fra forskellige perspektiver på noget, er det, vi kalder, det guddommelige blik. Når jeg med forskellige kameraer – til tider erstattet med et menneskes øjenpar – fra forskellige synsvinkler fokuserer på en begivenhed og udløser alle kameraer samtidigt, opnår jeg billeder, som i deres helhed kan gengive dette guddommelige blik. […] Betragtningen af alle billederne tilsammen, sammenføjer – i vor forestilling – de enkelte blikpyramider til et enkelt rumligt billede … og som mere eller mindre stemmer overens med virkelighedens rum, som disse billeder vidner om.

Nadine Rennert: 
For mig er den menneskelige eller kropslige erfaring af rum meget vigtig, og jeg er meget sensitiv overfor rumlige situationer. Mine arbejder befinder sig på gulvet og udtrykker derigennem en lethed eller en tyngde og der etableres en relation, hvor skulptur og betragter er i samme mentale og fysiske rum. Enhver figur er bærer af sit eget rum eller sagt på en anden måde ethvert rum fordrer sin figur. Et rum defineres gennem plastiske former.

Susanne Weirich:
En del af mine arbejder viser, at man kan opholde sig rumligt i teksten, og samtidig er der for et øjeblik mulighed for en udsigt. Det kan ses i fotoserien ”Busybody” (2000)…: i stedet for en parallelmontage kan handlinger på forskellige steder på samme tidspunkt vises i eet billede. I dette tilfælde er det små, fastfrosne gesti, som fordobles, spejles og gentages  ud fra forskellige blikretninger. Et overblik. Uden en henvisning til hvordan billederne kan tolkes. Sikkert er: der må være sket noget mellem billederne. Få sekunder ligger mellem hånden på stoffet og hånden på den nøgne skulder. Motiverne kan altså læses i disse mellemrum, i de sorte liner, som tektonisk ordner billedfragmenterne.

Disse statements er redigeret udfra interviews og mail korrespondance i forlængelse af udstillingen BETWEEN SPACES (Part One) Centro Cultural Andratx, Mallorca, sommeren 2003.
Ann Lumbye Sørensen